30 sekunder tilbage.
Astronauter meddeler, at alt ser fint ud. 25 sekunder.
Vores land bør forpligte sig til...
12, 11, 10, 9... Startsekvens påbegyndt.
...at nå følgende mål i dette årti:
...to, et... Start!
At sætte en mand på Månen og få ham sikkert hjem til Jorden igen.
Den 20. juli 1969 blev Apollo 11- astronauterne Neil Armstrong-
-og Buzz Aldrin de første, der satte fod på Månen.
Houston, Ørnen er landet.
Det er et lille skridt for mennesket, et kæmpespring for menneskeheden.
Fire måneder senere landede Apollo 12 på Månens overflade.
Astronauterne Peter Conrad og Al Bean gik på Månen den 19. november 1969.
I april 1970 sendte NASA Apollo 13's besætning ud-
-i rummet for at fortsætte menneskets udforskning af Månen.
Men 56 timer senere betød en fejl, at fartøjet begyndte at lække ilt-
-og de tre astronauter måtte kæmpe for at løse krisen.
-Houston, vi har et problem. -Gentag det venligst.
Houston, vi har et problem.
Ilttank to kan være røget. Vi må aflæse trykket på den.
-Mængden af ilt i tank to er nul. -Vi lækker det ud i rummet.
Apollo 13 gik fra udforskning af Månen til en kamp for overlevelse.
NASA kæmpede døgnet rundt for at få besætningen hjem i live.
Den defekte ilttank var tæt på at få missionen til at slutte katastrofalt.
Kontrolcentret fattede det ikke.
Jeg ved ikke, hvad der skete med brændstofcellen og ilttanken.
Det er nede på 690 kilopascal om en time og 54 minutter.
-Der var kun strøm til få minutter. -Der er 70-80 timer til jorden.
Der var snart ikke tid til at få dem hjem.
Det var vist aldrig sikkert, at man kunne redde dem.
Uden månelandingsfartøj var missionen gået tabt.
-Hvad fungerer i fartøjet? -Det ser sort ud.
Denne film i to dele fortæller om de mænd, den mission-
-og de 13 utrolige faktorer, der sikrede, at Apollo 13 kom hjem.
Det er den sværeste situation nogensinde i bemandet rumfart.
Tidligere i første del...
Da jeg så, ilttrykket i den ene måler var på nul, og den anden faldt-
-vidste jeg, at vi havde problemer.
Efter en ødelagt ilttank havde lammet Apollo 13-
-følger man straks instrukserne for en nødsituation.
Den eneste måde at overleve på var at bruge månelandingsfartøjet.
Det var et fritstående rumfartøj og var som en redningsbåd.
Det lykkedes at bruge det som backup til kommandomodulet.
Det tager normalt fem timer at starte det. De havde 90 minutter.
Uden at kende fartøjets position i rummet kan man ikke komme hjem.
Man navigerede normalt ved hjælp af stjerner.
Men efter hændelsen svævede stumper omkring rumfartøjet.
Landingsfartøjets nedstigningsmotor startes for at tage sigte mod Jorden.
-Aquarius, det ser godt ud. -Godt, Houston.
NASA prøver at tilpasse modulet til at holde tre personer i live.
En af de store triumfer ved Apollo 13-redningen-
-var besætningens evne til at spare på forbrugsstoffer.
Så er der kun en ting at gøre:
Man må kæmpe og finde ud af, hvordan man sparer på ting.
Vi mistede kontakten med Apollo 13, da de var på Månens bagside.
Der er gået 77 timer og ni minutter. Houston bliver ved at følge dem.
Apollos kontrolcenter i Houston. Om et minut-
-bør vi få kontakt med Apollo 13 igen.
Nu venter vi på at få kontakt.
Houston her, Aquarius. Kom.
Houston her, Apollo 13.
-Kom, Houston. -Nu høres I klart og tydeligt.
Månelandingsfartøjet er en livline, og kursen er sat mod Jorden.
Apollo 13 forventes at falde ned i Det Indiske Ocean om fire dage.
Men uden udsendte redningsstyrker-
-må besætningen flyde rundt i kommandomodulet og vente.
Tiden i rummet skal nedsættes, så de kan lande i Stillehavet-
-hvor redningsstyrker allerede ligger og venter.
For det første skulle vi kunne komme hjem, og vi skulle hjem tidligere.
Flyvetiden hjem var 155 timer, hvis vi ikke gjorde noget andet.
Men kontrolcentret lod os starte motoren to timer efter Månen-
-efter cirka 79 timer, en manøvre, der forkortede hjemturen.
Med en kortere flyvetid reduceres forbruget-
-og kapslens indtrængen i atmosfæren sker over Stillehavet.
Kontrolcentret havde to valgmuligheder.
Begge skulle bruge landingsmotoren i månelandingsfartøjet.
Den første skulle afkorte flyvetiden med 36 timer.
Det var det hurtigste alternativ, men så måtte servicemodulet dumpes.
Det er NASA ikke meget for.
Det ville udsætte varmeskjoldet for ekstremt høje og lave temperaturer.
De var bange for, at varmeskjoldet skulle revne, for det var livlinen.
Det var umuligt at trænge ind i atmosfæren uden et helt skjold.
Varmeskjoldet var ikke konstrueret til at virke i lange perioder.
Det skal bruges til at trænge ind i atmosfæren. Man frygtede-
-at man fik problemer, hvis servicemodulet blev skudt væk.
Så vi valgte at beholde servicemodulet.
Ingen vidste, om kommandomodulet ville klare sig-
-uden servicemodulet efter de lave temperaturer i rummet.
Desuden krævede motorstarten alt det resterende brændstof.
Det gav endnu et problem.
Yderligere justeringer af fartøjets bane-
-som måske var nødvendige, ville ikke længere være mulige.
Så NASA valgte det sikrere, andet alternativ.
Motoren kører kun i fire minutter, så de kommer tilbage 12 timer før.
Så har de brændstof nok, hvis kursen skal justeres senere.
Det var jo lykkedes kontrolcentrets hold-
-at spare på forbruget, så man havde længere tid.
Man behøvede ikke gribe til ekstreme alternativer.
Man kunne bruge en mulighed, der krævede mindre energi-
-spare brændstof, holde varmeskjoldet intakt-
-og vende tilbage 142 timer efter opsendelsen.
Det handlede mest om at finde den sikreste metode-
-og alle beslutninger viste sig at være de rigtige.
De kom nemlig tilbage ad den rute, som næsten var den langsomste.
De ville jo stadig have muligheden for-
-at foretage små justeringer på hjemvejen fra Månen.
Så kunne de trænge ind i atmosfæren i den helt rigtige højde.
Da de nærmede sig Jorden-
-begyndte de at drive væk. Det gjorde dem bekymrede.
Så brændstofreserven til de små justeringer-
-var den rette beslutning. De måtte justere en smule på vejen.
Det havde været slemt, hvis astronauterne-
-bare drønede forbi Jorden eller brændte op i atmosfæren.
Det var begge mulige udfald.
Præcisionen er så afgørende, at den flyvetekniske gruppe-
-insisterer på, at månelandings- fartøjets styrecomputer bruges.
Men systemet bruger meget strøm og skal lukkes ned efter brug.
Derefter må astronauterne flyve manuelt.
Brændetiden for nedstigningsmotoren er fire minutter og 24 sekunder.
Flyveleder Gene Kranz indsamler nu klartegn fra alle medarbejdere.
-Houston her, Aquarius. Kom. -Kom.
-Jim, du kan starte motoren. -Forstået.
Der er mindre end 30 sekunder til start-
-af motoren på Apollo 13 efter starten for to timer siden.
Motoren er startet. Nu afventer vi.
Den brænder. 40 procent.
-Aquarius, det ser godt ud. -Forstået.
-Den har kørt i to minutter. -Forstået.
Den har kørt i tre minutter.
Ti sekunder tilbage.
-Slukket. -Forstået.
-Den brændte fint. -Nu skal vi snarest muligt lukke ned.
Kaptajn Jim Lovell melder, at motoren er slukket.
Apollo 13 er nu 10.048 km fra Månen.
Flyvetiden er på 79 timer og 32 minutter.
24 timer efter der gik hul på ilttanken, er motoren slukket.
Apollo 13 skal nu ned på Jorden igen og falde ned i Stillehavet.
For at spare så meget som muligt lukkes alle systemer ned-
-undtagen systemer til styring, kommunikation og vandkøling.
Vi var hele tiden bekymrede for strøm.
Så vi sparede på strømmen og lukkede så godt som alt ned.
Vi lod os nok alle snyde en smule af-
-hvor langt ned månelandingsfartøjet kunne komme.
Da vi havde skåret maksimalt ned, brugte det cirka 11 ampere i timen.
Månelandingsfartøjet, en af de mest avancerede maskiner-
-bruger nu mindre strøm end en almindelig støvsuger.
Der er gået 82 timer og 30 minutter. Månelandingsfartøjet er slukket.
På fartøjet skal alle tre besætningsmedlemmer spise nu.
Det unikke ved Apollo 13 blev sært nok igen vores redning.
For det var den første mission med kost i våd form.
Man kunne ikke drikke vand, fordi der var mangel på det.
Men de kunne suge fugt ud af pakkerne med blød kost-
-for at få vand og elektrolytter, som kroppen skal have-
-for at man kan tænke klart.
Skarpsindighed var utrolig vigtigt under de forfærdelige forhold.
Mens Apollo 13 drønede mod Jorden-
-kunne besætningen indhente deres søvnunderskud.
I starten af flyvningen sov vi ikke så meget, fordi vi var bekymrede.
Men jeg gik ind i kommandomodulet for at sove og sagde:
"Jack, luk skodderne til-
-så det bliver hyggeligt og mørkt herinde, så vi kan sove."
Da jeg vågnede nogle timer senere, frøs jeg.
Når man lukker skodderne i rummet, bliver der køligt i fartøjet.
Men systemets varme varmer det hurtigt op igen-
-og når man trækker fra, bliver der varmt igen.
Men rumfartøjet blev aldrig varmet op igen, da vi trak skodderne op.
Temperaturen blev ved at falde langsomt, til vi ramte atmosfæren.
Da var der tre grader.
Uden strøm til opvarmning kommer temperaturen næsten ned på nul.
Kulden truer ikke kun astronauterne-
-men også udstyret, der kan blive beskadiget i kulden.
Normalt ligger kommandomodulets temperatur nogenlunde stabilt.
Man konstruerer ting, så de fungerer ved 20 grader-
-altså ved stuetemperatur.
Man vil helst ikke have for store afvigelser fra det.
Besætningen er afhængig af de nøjagtige instrumenter-
-så det er livsvigtigt at holde en rimelig temperatur i fartøjet.
Kontrolcentret her prøver at sætte en passiv varmeregulering op-
-så fartøjet har passende temperatur under resten af flyvningen.
Ud over de minusgrader, fartøjet udsættes for-
-bliver den ene side hele tiden ramt af solens stråler.
Når man ligger i en lav omløbsbane om Jorden-
-er der sollys halvdelen af tiden og mørke den anden halvdel.
På vejen til Månen ligger man i sol hele tiden.
Man ønsker ikke, at fartøjets ene side bliver varm og den anden kold.
Besætningen bliver bedt om at indlede passiv varmeregulering.
Derved roterer fartøjet langsomt for at fordele solens varme.
Jim, for at fordele varmen løbende-
-må vi dreje fartøjet cirka 90 grader.
-Godt, drej fartøjet 90 grader. -Bekræftet.
Deres passive varmeregulering var som en grill.
Fartøjet blev drejet cirka tre gange i timen-
-for at opnå en jævn temperatur.
Det påvirker også retningen som en geværkugle-
-så den ikke afviger for meget.
Passiv varmeregulering var anvendt i andre Apollo-missioner-
-for at sikre en optimal temperatur.
Men for Apollo 13 gav det den ekstra fordel-
-at besætningen fik varmen i det kolde månelandingsfartøj.
Fartøjets vinkel blev ændret, så solen varmede dem-
-gennem vinduerne ganske enkelt.
Det lykkedes kontrolcentret at få den passive varmeregulering i gang.
Men det når man ikke at glæde sig over.
Nu skal holdet på jorden tage sig af et overhængende problem.
Når man indånder ilt, udånder man kuldioxid.
Hvis man ikke gør noget ved den kuldioxid-
-fylder den rumkapslen og fungerer som gift.
Så hvis ingen gør noget, stiger koncentrationen af kuldioxid.
Astronauterne føler sig søvnige og vil så falde i en evig søvn.
Men Apollo-fartøjerne er udstyret med kuldioxidfilter-
-som renser luften.
Luften skal gennem krystaller af lithiumhydroxid.
Derved opstår en kemisk reaktion, hvor kuldioxiden bliver opfanget-
-og frisk luft strømmer ud på den anden side.
Begge modulerne havde dette udstyr.
Men månelandingsfartøjet var bygget til to mand i to dage.
Nu skulle det fragte tre mænd i fire dage.
De tre mænd udånder altså tre gange så meget kuldioxid.
Det blev for meget for rensningsanlægget.
Kommandomodulet havde mange uudnyttede filteranlæg.
Men modulet var slukket, så rensningssystemet fungerede ikke.
Krystallerne kunne ikke flyttes fra kommandomodulet-
-fordi beholdernes form var forskellig.
To producenter havde konkurreret om at producere dele af fartøjet-
-og de havde konstrueret hver deres filteranlæg.
NASA's ingeniører måtte finde på et system-
-så de firkantede anlæg kunne bruges i månelandingsfartøjet-
-før luftens kuldioxidindhold når et farligt niveau.
Lidt information: Vi arbejder på en løsning-
-så kommandomodulets LiOH-tanke fungerer i landingsfartøjet-
-og I kan blive ved at rense luften.
I hører snart fra os med en løsning.
Vi må igen rose NASA for deres utroligt...
...intelligente måde at organisere missioner på.
Alt i rumfartøjet blev dokumenteret på lister.
Medarbejderne på jorden kendte alle dele.
Så kunne de få styr på alting i tankerne og sige:
"Hvad kan vi gøre for at løse problemet her?"
Holdet bygger en adapter af rumdragtslanger-
-plastikposer og flyveplaner af pap.
Men det, der skal holde det hele sammen og gøre det lufttæt-
-er et af NASA's hemmelige våben.
Gaffatape. Uden det var vi ikke kommet til Månen-
-og Apollo 13 var helt sikkert ikke kommet hjem uden gaffatape.
Den sidste udfordring er at give instruktioner-
-så de trætte og kolde astronauter kan konstruere adapteren.
Vi ville ønske, vi kunne sende jer en model, som I kunne samle.
Den ligner en postkasse, når I har sat den sammen.
Vi fik instruktioner til adapteren-
-til kommandomodulets LiHO-tanke til månelandingsfartøjet.
Jim og jeg byggede sådan en, efter de havde læst dem op.
Klip tape i den længde, sæt det der og der...
Gutterne i månelandingsfartøjet kunne kopiere det. Det fungerede perfekt.
Efter en time var kuldioxidniveauet faldet meget.
Det løste det meget alvorlige problem.
De var meget effektive. Vi brugte fire af kommandomodulets beholdere.
Vi brugte aldrig hovedreservetanken til månelandingsfartøjet.
Vi har nu et kuldioxidtryk i månelandingsfartøjet på 0,1.
Så med kommandomodulets lithiumhydroxid-beholdere-
-en plastikpose og slanger fra dragterne virker det fint.
Apollo her. Der er gået 96 timer og tre minutter.
Kuldioxidforgiftningen var afværget, og besætningen kunne slappe af.
Men kontrolcentret er bekymret over fartøjets bane.
Den flyvetekniske gruppe bemærker, at Apollo 13 driver ud af kurs.
Det er ikke meget, men når kapslen skal passere ind i Jordens atmosfære-
-kan det blive katastrofalt.
Man skal trænge ind i atmosfæren på siden af den store klode-
-i en vinkel på 5,5 til 7,5 grader, når man kommer helt fra Månen.
Så retningen er afgørende for at holde besætningen i live.
Hvis Apollo 13 bliver ved at drive ud af kurs-
-bliver vinklen for lille, og kapslen vil prelle af på atmosfæren.
Det betyder, at besætningen strander i rummet.
Igen skal astronauterne starte motoren-
-i månefartøjets nedstigningsudstyr og justere vinklen.
En stejlere vinkel betyder, at de trænger gennem atmosfæren.
Hvis motorstarten ikke er nøjagtig, og vinklen bliver for stejl-
-ødelægges varmeskjoldet, og besætningen brænder op.
Astronauternes liv afhænger af, hvor præcist man udfører manøvren-
-men uden elektricitet til styrecomputeren.
Den blev slukket, sidst man startede motoren.
Kontrolcentret skal nu justere rumfartøjet helt nøjagtigt-
-for at kunne ændre vinklen.
Man kan bruge Solens og Jordens position til at tilpasse vinklen.
Det er en reserveplan, når man ikke bruger styresystemet om bord.
Uden elektricitet til landingsmodulets styresystem-
-må besætningen bruge systemet, der bruger mindre elektricitet.
Det kan hjælpe med fartøjets position, inden motoren startes.
Men det skal først kalibreres.
Metoden har kun været brugt en gang før-
-og af en eneste astronaut: Jim Lovell.
I Apollo 8 frygtede vi, at vi ville miste en platform.
Fordi ingen havde været på Månen før-
-tænkte vi på, hvordan vi kunne justere vinklen på hjemvejen.
Nogle kom på en ide med-
-at bruge Jordens terminator til at orientere rumfartøjet-
-og vinkle det ved hjælp af Solens position.
Med den viden kunne vi senere-
-justere vinklen ved indtrængen i atmosfæren.
Reservemetoden bruger Jordens terminator som mål.
Det er linjen mellem den belyste dagside og den mørke natside.
Terminatorlinjen er et fast mål på Jorden, som man kan sigte efter.
Det gjorde man ved hjælp af det optiske vinkelsystem COAS.
Fartøjet manøvreres således, at COAS-
-var på linje med Jordens terminatorlinje.
Så kunne man få den rette vinkel, når motoren skulle startes.
Efter 105 timer bad de os om at starte nedstigningsmotoren-
-for at justere fartøjet og forsøge at bruge denne metode.
Da de læste instrukserne, var jeg målløs. I Apollo 8-
-troede jeg aldrig, jeg skulle bruge noget så ekstremt.
Nu skulle jeg bruge samme metode i Apollo 13.
Jim, hvis du sætter COAS efter den vandrette linje-
-så den går fra Jordens horn, får vi vinklen, når motoren startes.
Jeg ved, hvordan vinklen skal være, og hvordan Jorden skal se ud i COAS.
-Tak. -Selv tak.
Det var et komplekst problem. Uden automatiske systemer-
-måtte alle tre hjælpe til.
Alle tre skulle hjælpe med opgaven.
Jack skulle sige, når vi skulle stoppe motoren.
Fred tog sig af stigningen, og jeg tog mig af krængningen.
Vi bør måske anbefale månelandings- fartøjer til tre efter det her.
Man skal være dygtig for at udføre den manøvre.
Det er her, at udvælgelsen af testpiloterne til astronauthold-
-er virkelig vigtig.
De mennesker er vant til, at deres liv afhænger af-
-at de kan træffe hurtige og nøjagtige beslutninger.
De skal styre fly og ofte i farlige situationer.
Apollo 13's piloter var helt klart de rigtige til-
-at gennemføre manøvren.
Vent... To, et... Nu!
Start.
Koordinationen mellem piloterne skulle fungere første gang.
Den brænder fint. Luk ned.
Baggrunden som testpilot betød, at de havde den evne.
-Det ser fint ud. Flot! -Det må vi håbe.
Kolde og trætte udfører de tre astronauter en perfekt motorstart-
-og justerer den livsvigtige vinkel til atmosfæren.
Hvordan går det, Fred? Du ligger midt på fairwayen.
Alle her er 100 procent optimistiske.
-Nu har vi styr på det. -Det lyder godt.
-Nu kan I tænde batteriet igen. -Batteri to altså?
-Netop. -Godt, batteri to er slået til.
Der er gået tre dage, siden der gik hul på ilttanken.
Kontrolcentret bereder sig på fartøjets indtrængen.
Først skal de genoplade kommandomodulets tomme batterier.
Uden brændstofceller, som kan genoplade batterierne-
-var den eneste løsning at bruge månelandingsfartøjets batterier til-
-at oplade batterierne i kommandomodulet.
Man oplader det langsomt ved at tømme det-
-mens man kører modulets elektricitet.
Det hele skal holdes gang, indtil kommandomodulet er justeret.
Under forberedelserne til Apollo 10 kørte holdet en øvelse-
-hvor landingsmodulets batterier skulle genoplades.
Med NASA's strenge træningsprogram-
-har ingeniørerne en metode klar til genopladning af batterier.
Tiden i rummet blev forkortet tidligere.
Derfor er der elektricitet nok til at holde besætningen i live-
-og oplade batterierne tilstrækkeligt.
Vi har en metode, hvor el ledes fra landingsmodul til kommandomodulet.
Aquarius her. Kan vi begynde at oplade batterierne?
-Start opladning. -Modtaget.
Det er nu lykkedes at overføre strøm-
-fra månelandingsfartøjet til landingsbatterierne.
De lå på 20 amperetimer og er nu på 40.
Det betyder, at de er helt opladte.
Sådan fortsatte vi, indtil fem timer før vi nåede atmosfæren.
Vi holdt bare fast.
Vi havde et dødt servicemodul, et kommandomodul uden strøm-
-og et månelandingsfartøj, der var fint at rejse hjem i.
Det manglede dog et varmeskjold, og vi måtte snart forlade det.
Før man trænger ind i atmosfæren, skydes servicemodulet bort.
For første gang kunne besætningen se skaderne på fartøjet.
-Sæt servicemodulet af. -Javel.
Jim råbte: "Skyd det ud." Så satte jeg servicemodulet af.
Det gled bort, og Jim vendte os for at prøve at tage fotos.
Jeg så ikke skaden, men materiale hang udenfor.
Fred og Jack fotograferede servicemodulet-
-for at prøve at dokumentere synlige skader.
Da det defekte servicemodul drev ud i rummet-
-begyndte man at prøve at starte kommandomodulets kapsel.
Kontrolcentret arbejdede febrilsk med Jack i kommandomodulet-
-for at deres indtrængen i atmosfæren skulle gå godt.
-Houston her, Aquarius. -Værsgo.
-I kan starte kommandomodulet. -Godt, vi starter det nu.
Det var en helt ny procedure for at starte kommandomodulet.
NASA havde aldrig troet, at det skulle gøres i rummet.
Proceduren var langsom, for den var uden for reglementet.
Kommandomodulet var aldrig blevet slukket eller startet igen i rummet.
Det skulle gå rigtigt til, så jeg læste hver kontakt højt.
Men med så lidt strøm og tid-
-bliver proceduren endnu mere kompliceret på grund af kulden.
Udåndingen var vandamp, som blev til kondens på væggene.
Så man var bekymret for fugten.
Hvis isoleringen havde været dårligere-
-kunne det have givet kortslutninger.
Så var de nok ikke kommet hjem.
Besætningens liv blev reddet takket være viden fra Apollo 1-branden-
-da tre astronauter omkom under test af et kommandomodul.
NASA lærte meget om elledninger og brandsikkert udstyr.
Man gennemgik alt materiale, så det, der var i en iltmættet atmosfære-
-i en kabine, var brandsikkert.
Men de tjekkede faktisk ikke ilttankene.
Det var 100% ilt med letantændeligt materiale.
Det førte til de problemer, som vi havde med Apollo 13.
Men takket være forbedringer i isoleringen efter Apollo 1-tragedien-
-kunne kondens i kapslen-
-ikke kortslutte vigtige systemer, når motoren startede.
Det var fantastisk, at de fik den i gang, når man tænker på-
-at den havde været frossen så længe.
NASA gjorde det umulige. De fik den besætningen tilbage-
-fra en truende katastrofe hele vejen hjem til Jorden.
Men kontrolcentret kan ikke gøre mere.
Besætningens overlevelse bliver nu afgjort af-
-om kommandomodulets varmeskjold er intakt.
Da jeg sad alene i månelandingsfartøjet-
-så jeg Jorden, mens Fred og Jack startede kommandomodulet.
Det virkede, som om den blev større og større.
Jeg blev ved at råbe til Jack: "Hvordan går det?"
"Hvornår kan jeg forlade Aquarius?"
Han var lidt nervøs, og han blev ved at spørge:
"Hvordan går det? Jorden bliver større!"
Han prøvede vist at skynde på mig.
Jack gjorde et flot stykke arbejde med at styre os mod landingen.
Så forlod jeg landingsfartøjet, lukkede lugen, kom ned-
-og så skød vi landingsfartøjet ud, da jeg var i rumfartøjet.
En time før indtrængen i atmosfæren måtte de forlade landingsfartøjet-
-som havde fungeret som deres redningsbåd i fire dage.
Apollo 13's udfordringer viser de fleksible og pålidelige egenskaber-
-som Apollos månelandingsfartøj havde.
-I kan starte den nu. -Modtaget.
-Landingsfartøj skydes væk. -Modtaget.
Farvel, Aquarius. Tak!
Efter 141 timer og 31 minutter på Apollo-
-har vi skudt månelandingsfartøjet af.
Apollo 13, Aquarius er koblet fra-
-efter 141 timer og 30 minutter efter tiden på Jorden.
Vi er meget skuffede over, at vi ikke kunne gennemføre missionen.
Fra Mauro var så lovende. Vi havde forberedt os godt.
Jeg ville gerne lande på Månen, men vi fik også noget ud af det her.
Kommandomodulet falder ned i den tætte atmosfære uden radiokontakt.
Hvis de overlever at trænge ind i atmosfæren, er astronauterne hjemme.
Houston her, Apollo Control. Intervallet uden kontakt-
-skulle være begyndt for cirka 20 sekunder siden.
Apollo 13 bør nå op på de maksimale g-kræfter nu.
Nu er der et minut tilbage uden kontakt.
Der bør være kontakt til Apollo 13. Vi afventer rapport om hentning.
Houston afventer, Odyssey. Skifter.
Godt.
Modtaget!
Odyssey, vi viser jer nu. Det ser godt ud.
Der var et stort bifald, da vi så Apollo 13 klart og tydeligt.
-Modtaget, Iwo Jima. -Redningsstyrken her. Vi ser dem.
Redningsstyrken her, Apollo 13. Jeres faldskærme ser godt ud.
Kontrolcentret er nu fyldt med mennesker.
Flyveledere og astronauter har alle et smil på læben.
Herre, vi byder astronauterne Lovell, Haise og Swigerts velkommen hjem-
-takket være din nåde og deres og andres dygtighed.
Amen.
En af de vigtigste aspekter for missionen var samarbejdet-
-og initiativerne, som folk havde udvist i usædvanlige situationer.
De fandt løsninger.
De fortalte, hvordan vi skulle gribe det an.
Fred, Jack og jeg fulgte instruktionerne.
Det er fantastisk, at mennesker kan finde løsninger så hurtigt.
De, som arbejder med rumfart, kaldes "missilmænd med stålblik".
Den anerkendelse gives kun til nogle få udvalgte-
-som har den egenskab.
Først da faldskærmene åbnede sig, og man så plasket-
-fik følelserne frit løb.
Apollo 13 er et imponerende eksempel på ingeniørkunst.
Systemer og organisationen var så solide, kloge og godt konstruerede-
-at de kunne håndtere situationen, da ulykken indtraf.
Så jeg forstår ikke, at nogen vil ønske at være andet end ingeniør.
Det var en fantastisk bedrift.
Vi var selvfølgelig helt oppe at køre over at få dem hjem igen.
Apollo 13 viste NASA og ingeniørkunsten fra den bedste side.
Jeg er stolt over, at jeg arbejdede med Apollo-programmet.
De kunne få tre astronauter i et svært beskadiget rumfartøj hjem-
-få det rundt om Månen og til at lande på Jorden.
De brugte metoder, som man ofte måtte opfinde på stedet.
Det er en fantastisk bedrift.
Apollo 13 er måske-
-NASA's største bedrift inden for rumfarten indtil nu.
Det skulle bare lykkes.
Det var den forestilling om, at vi kunne overvinde alt-
-ved hjælp af videnskaben. Den slap vi aldrig.
Vi troede på, at det kunne lade sig gøre.
Det var det bedste eksempel på det både for NASA-
-og alle andre. Det var mennesker, der gjorde det.
I den situation og alle lignende handler det om mennesker-
-og om det, de giver, ud over det, der bliver forlangt.
Danske tekster: www.btistudios.com